BASERET PÅ GRAHAM HUNTERS BOG
MEDVIRKENDE:
Tag bolden og aflever, tag bolden og aflever...
Mellem 2008 og 2012
spillede Barcelona historiens bedste fodbold og vandt 14 trofæer.
Sæsonen 2010-2011 bød på rivaliseren
mellem Europas to ærkefjender, Barcelona og Real Madrid
og deres trænere, Pep Guardiola og Jose Mourinho.
Den strid vandt Barcelona.
De vandt Champions League for anden gang på tre år under Guardiola
efter en af de bedst spillede finaler nogensinde.
Jeg er ligeglad, hvor du er fra.
Helt ligeglad.
Hvis du siger, du elsker fodbold...
...men ikke elsker Barcelona, så har du et problem.
Er der kamp i fjernsynet...
...uanset hvilket hold, og Barcelona spiller, så ser jeg dem.
Jeg synes, 2011 var den sæson med det bedste fodbold i tv.
Barcelona fik genetableret sig selv
som det mest beundrede hold i Europa.
Ikke fordi vi vandt.
Men på grund af måden, vi vandt på.
Der har været tre særlige æraer i fodboldens historie.
Først Cruyffs Ajax.
Sacchis AC Milan, et projekt, som jeg fortsatte.
Så kom Guardiola.
Og han skabte noget meget, meget... smukt.
Spillede man mod Barcelona,
vidste man, at man sandsynligvis ville tabe.
Det hold åd alt, hvad der lå på bordet.
WEMBLEY STADION 28. MAJ 2011
CHAMPIONS LEAGUE-FINALE BARCELONA-MANCHESTER UNITED
Det er en af de bedste kampe i en Champions League-finale.
Og så slog vi endda Manchester United.
Vi havde det virkelig sjovt den dag.
De var noget særligt.
Det bedste hold, jeg har spillet imod.
Langt det bedste hold.
De var bare for gode.
Sir Alex sagde, at han aldrig havde tabt på en måde,
hvor han følte...
...at han intet kunne gøre.
Ingen har før givet os så mange bank, så det er en stor dag for dem.
Og de fortjener det.
De blev ved med at aflevere.
De mistede måske en eller to, men blev ved.
Pludselig laver de en ekstra aflevering,
der er mere plads, og det er svært at lukke dem ned.
Man mister et skridt, og så tager de kontrollen.
Deres indsats var...
...den bedste, jeg har set.
Fløjenes tålmodighed var utrolig.
De lå så højt og blev ved med at løbe
uden at få bolden.
De scorede begge.
De blev på deres pladser og trængte vores forsvarere tilbage.
Så lader de Messi falde tilbage,
så der er fire mod tre.
Det var vores grundlæggende strategi hele tiden at være i overtal.
Messi kom ned på midtbanen, så vi var i overtal.
Og han scorede også mål, og det gav os en fordel
mod alle modstander.
Se her, hvordan vi gjorde.
Her er Manchester Uniteds forsvar.
De stoppede aldrig spilleren i hullet.
De havde to midterforsvarere.
Nr. 10 var Rooney, som ikke forsvarede ret meget
og en angriber.
Ved det der mål, var vi tre mod to.
Iniesta spiller bolden på tværs til Messi,
som angriber forsvaret.
Vi startede godt, men så udlignede de,
og det er almindeligt i en finale.
Men vi fik overtaget og scorede til 3-1.
Så følte vi os meget mere rolige.
Barcelona vinder Champions League
og hæver det 10. trofæ på tre år under Guardiola.
Pep talte til holdet i Wembleys omklædningsrum.
Jeg kan huske, at rummet var meget mørkt, og han sagde:
"Jeg har sagt, at når vi så langt, vinder vi finalen."
"Det vil jeg sørge for."
Jeg gjorde alt, hvad Pep bad mig om,
for der var en grund.
Det beundrede jeg ham for.
Når han sagde noget, vidste vi, at hans ord aldrig bare var ord.
Så er man overbevist om, at det, man gør,
vil give resultater.
Det var uvirkeligt.
Når han sagde: "Sådan gør vi."
"Gør det. Det virker."
Og det gjorde det.
Det virkede virkelig.
Den dag var kåringen
af alt det, vi havde opnået siden 2008.
Det var kroningen af vores overlegenhed.
Et suverænt hold, som var beundret af sine fans.
Af alle, som elsker fodbold.
2. VEJEN TIL WEMBLEY
At Barcelona vandt Champions League på den måde
var en perfekt afslutning på en hård sæson.
Krigen mellem dem og Madrid var massiv,
og forholdet mellem Mourinho og Guardiola var anspændt.
Ude af kontrol.
Det handlede om mere end fodbold.
Jeg ved ikke, om der er en personlig rivaliseren mellem dem.
Men sådan så det ud.
Vi må ikke glemme, hvor det stammer fra.
FORFATTER AF FEAR AND LOATHING IN LA LIGA
I 2010 er Barcelona på vej i Champions League-finalen.
Den skal spilles på Santiago Bernabeu.
Vi har nok glemt, hvor traumatisk det var for Madrid.
De er rædselsslagne.
Hvad sker?
Mourinho.
DEN 28. APRIL 2010 CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALEN
MOURINHOS INTER SLÅR BARCELONA I GUARDIOLAS 2. SÆSON.
Mourinho slår Barcelona og jubler vildt.
Han har bestået prøven til Real Madrid.
EN MÅNED SENERE
MOURINHO BLIVER TRÆNER FOR REAL MADRID
Han havde det svært i Madrid,
for han ankom, da Barcelona spillede allerbedst.
Og ingen træner kunne finde løsningen for Madrid.
Han kom til Madrid, som er en stor klub,
og blev frustreret efter 5-0-nederlaget.
For vi slog dem 5-0 på Camp Nou.
I 5-0-kampen mistede de modet.
Det var den bedste kamp, jeg har spillet for Barcelona.
CAMP NOU DEN 29. NOVEMBER 2010
Jeg tror, han tænkte og sagde:
"Vi kan ikke slå det hold ved kun at spille fodbold."
"Vi må finde en anden måde at slå dem på".
Så kampen kom uden for banen.
Ved alle pressemøder og i alle interviews.
Og de kæmpede i kampene.
Jeg er sikker på, at Mourinhos rolle i Real Madrid
var at "banke Barcelona"
med Fergusons ord.
Mourinho er ikke dum. Han elsker konkurrence.
Man må respektere vindere.
Men når de taber og føler sig magtesløse,
så pas på.
For så eksploderer det.
Fire kampe i Clásicos på så kort tid
fik spændingen på kogepunktet.
Det var hårdt, for de fleste af os var spaniere,
og spændingerne tog vi med ud på banen.
Jeg syntes, at det var meget hårdt.
Vi tabte alle sammen hovedet lidt.
Kampene burde have været mere attraktive
og mere seværdige uden al den aggression.
Men i en konkurrence bliver man opslugt.
Og spændingerne medførte konstant slåskampe på banen.
MESTALLA DEN 20. APRIL 2011
COPA DEL REY-FINALE REAL MADRID MOD BARCELONA
Jeg husker den dag, de vandt Cup'en i overtid,
og Cristiano scorede.
Vi var et bedre hold, men de vandt.
Det var en øjenåbner.
De lykkedes dem at få os til at tvivle på os selv,
for det var hårdt.
Guardiolas første nederlag som træner
og hans første mod Real Madrid.
Vi mente, vi var bedre og skabte mere.
Men på grund af en tvivlsom offside-kendelse
tabte vi finalen.
Og når man taber,
bliver man gal, og tvivlen sniger sig ind.
Det, vi så på banen,
var en kamp, hvor det kunne være gået begge veje.
Pedros mål annulleres korrekt,
men som Guardiola sagde, var det tæt på.
Og så sagde Mourinho, at Guardiola klagede over kendelsen.
Men han sagde bare, at det var så tæt, at det kunne være gået begge veje.
SEKS DAGE EFTER FINALEN
OG DAGEN FØR CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALEN
Efter Peps udtalelser...
...er vi i en ny æra.
Der er nu en ny gruppe af trænere med et medlem. Ham.
Gruppen kritiserer en dommer for en korrekt kendelse.
Det er aldrig set eller hørt før.
Mourinho var så provokerende,
at selv folk hos Barcelona ville have en reaktion fra Guardiola.
For Mourinho prøvede konstant at komme i klammeri med Guardiola.
Og Barcelona.
Den dag lyttede vi til
Real Madrids træner.
Og jeg så, at noget ændrede sig i Pep.
SANTIAGO BERNABÉU 26. APRIL 2011 TRÆNING FØR KAMPEN
Jeg følte, at Pep ville gøre noget atypisk.
Andre følte det sikkert også, for efter træningen
kom klubbens leder ind i omklædningsrummet.
Og det er sjældent.
Jeg husker, at han sagde: "Bevar roen, Pep".
Og Pep lovede ham, at han nok skulle være rolig og ikke reagere.
Men han løj.
Jeg var med til pressemødet og sad i presserummet.
På et tidspunkt siger alle:
"Sagde han det?"
"Hold da kæft!"
SEKS TIMER EFTER MOURINHOS PRESSEMØDE
Ja.
Godaften og velkommen.
Mourinho brugte mit fornavn, så jeg gør det samme.
Jeg kalder ham José.
Hvilket kamera er Josés?
Sikkert dem alle.
I morgen kl. 20.45 mødes vores hold på banen.
Men udenfor har han vundet.
Han har vundet hele året, og det vil nok fortsætte.
Han får trofæet for sejren i presserummet.
Herinde er han fandeme chefen.
Han ved alt, og jeg vil ikke prøve at konkurrere med ham
bare minde ham om, at vi arbejdede sammen i fire år.
Vi sad på holdets hotel og så pressemødet.
Han gav os endnu en grund til at gå ud og yde 100%.
Da Guardiola kom tilbage, klappede vi af ham.
Han sagde: "Slut med det, nu fokuserer vi på kampen."
Det overraskede os.
Det er aldrig sket før, men... en grænse var overskredet.
Det var lige den motivation, vi havde brug for.
Clásicos kampe er hårde i forvejen, men den her var værre.
For tvivl og frygt sneg sig ind hos mig.
Jeg havde vidst i over en måned, at jeg skulle opereres,
men vi sagde intet.
Det er umuligt at have hemmeligheder i et omklædningsrum.
Det slipper altid ud. Så jeg fortalte kun et par holdkammerater det.
Går man ind til en kamp med selvtillid,
er alt lettere.
Men en stemme i mit hoved sagde, jeg skulle passe på,
for mit knæ kunne ryge når som helst.
Et stort stykke brusk sad løst.
Jeg kunne let være faldet om, når en af deres spillere løb mod mig.
Så jeg var nervøs.
SANTIAGO BERNABÉU 27. APRIL 2011
CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALE 1. KAMP REAL MADRID-BARCELONA
Det var øjeblikket, hvor vi enten ville skrive os ind i historien
eller blive husket som et godt hold, men ikke det bedste.
Det var på spil i semifinalen mod Madrid.
Selv om man ved, man er et bedre hold,
er der altid en tvivl, og jeg husker, at Pep sagde til os:
"Vi er et meget bedre hold, og jeg får jer i Champions League-finalen."
To Leo Messi-mål giver Barcelona en vigtig sejr på udebane i første kamp.
De var meget velorganiserede.
Så det var svært at skabe målchancer.
Så tog Leo bolden på midtbanen og begyndte sit slalomløb.
Det er en medfødt evne. Derfor er han verdens bedste fodboldspiller.
Kun Messi kan gøre det. Det er et utroligt mål.
Busi giver ham bolden, og han kommer forbi tre eller fire
og scorer med højre fod.
Det er et af de flotteste mål nogensinde.
Min assist serverede næsten målet for ham på en sølvtallerken.
Nej, sandheden er...
Vi ved alle, at jo mere Leo har bolden,
jo bedre er det for holdet.
Madrid spillede meget defensivt med Pepe som midtbanespiller.
Et aggressivt Madrid vil have 0-0.
Mourinho har altid sagt, at indtil Pepe røg ud, lykkedes det for Madrid.
Ingen ved, om Messi havde scoret sine to mål,
hvis det ikke var sket.
I det øjeblik betød det røde kort slet intet.
Messi er ustoppelig.
Det er en medfødt evne, som kun få udvalgte får.
Måske ser vi en anden om 20 eller 30 år.
Lige nu er det Messi.
Jeg var til stede et år senere, da Pierluigi Collina
på et informationsmøde for spanske hold bruger hændelsen med Pepe
til at vise, hvordan reglerne skulle fortolkes under EM i 2012.
Da det dukker op på skærmen, bliver spanierne delt i to lejre igen.
Spillere fra Madrid og Barcelona råber til hinanden,
om forseelsen var til rødt kort eller ej.
Jeg sagde til Collina, at han skulle vise os et andet eksempel.
Nogle mente, at det ikke var til rødt. Og at Pepe ikke rørte ham.
Utroligt.
Det var til rødt kort.
De kan sige, hvad de vil.
Fansene vil se deres hold spille godt ikke begå frispark hele tiden
eller forsvare med alle mand bag bolden.
Men fodbolden vinder altid til sidst.
Efter den anden kamp på Camp Nou
blev vi på banen og fejrede det i et kvarter.
Men vi manglede stadig finalen.
Men med al respekt for Manchester United
var vores største udfordring det år at slå Madrid i semifinalen.
SEMIFINALE-ANDEN KAMP
BARCELONA 1-1 REAL MADRID BARCELONA VINDER 3-1
De har slået Real Madrid i semifinalen
og banker Manchester United i Champions League-finalen.
Og mængden af rosende ord fra alle de store stjerner i hele verden
gør det her til et højdepunkt i europæisk klubfodbold.
Men at Éric Abidal spiller og vinder
efter at være helbredt for kræft
forvandler en god sportshistorie til et stort menneskeligt drama.
Den dag handlede ikke om at hæve trofæet.
Vi skulle have hævet Abi.
Det var den største sejr.
Han var en af de mest markante i omklædningsrummet.
Alle elskede ham.
Jeg kan huske, at to-tre dage efter, at Abi fik diagnosen,
kom han og besøgte os.
Og han heppede på os.
En holdkammerat døde, da jeg spillede i Sevilla.
Og jeg tænkte: "Det må ikke ske igen."
"Ikke endnu en."
Første gang kunne jeg ikke hjælpe, det kunne jeg nu.
Hvis der var en chance for at redde hans liv
kom karrieren i anden række.
Dani opsøgte mig og sagde: "Abi, vi har den samme blodtype."
"Du får en del af min lever."
Alle så Dani i et andet lys efter det.
Det var en privat sag, som kun blev afsløret, fordi Abi gjorde det.
Men tænk, hvis han var død, uden at jeg havde gjort noget.
Det måtte ikke ske.
De fandt en anden løsning, men jeg fortryder ikke mit forslag.
Få dage efter operationen
var han tilbage i omklædningsrummet og trænede.
Han ville tilbage til holdet så hurtigt som muligt.
Vi tvivlede ikke på, at han ville blive rask.
Troede du, du ville få lov at spille på Wembley?
Nej. Jeg troede ikke engang, at jeg havde 10% chance.
For vi skulle stille med det stærkeste hold.
Og det inkluderede Puyol.
Jeg ville gerne spille, men jeg var mere skadet end Abidal.
Og det vigtigste var, at vi vandt.
Chefen gjorde noget usædvanligt.
Han offentliggjorde startopstillingen på Wembley
en time før Champions League-finalen.
Jeg havde nær skidt i bukserne. "Hvad fanden foregår der her?"
Jeg var ikke kampklar.
Men jeg var så tændt indeni, at det gav mig ekstra motivation.
Når man er på banen, tænker man: "Kom så."
Abidals situation var en stor motivation for os alle sammen.
Han fandt en styrke, han ikke vidste, han havde.
Han spille så koncentreret som altid. Abidal var et stort forbillede.
Han viste styrke og beslutsomhed og en vilje til at vinde over kræften.
Jeg besluttede, at vandt vi,
skulle Abidal hæve trofæet som den første.
Det er et utroligt øjeblik. Jeg har kunnet hæve det to gange,
og følelsen er svær at beskrive.
Det var Puyis beslutning.
Han fik den skuffelse ikke at være i startopstillingen,
så han følte sig måske ikke helt som en del af holdet.
Men på trods af det, besluttede han, at Abidal skulle hæve trofæet.
Han sagde til mig: "Abidal skal gøre det."
Og jeg sagde: "Ja, for fanden, du har ret. Abi skal gøre det."
Det øjeblik var...
...et højdepunkt for os alle.
At se Abidal hæve trofæet, var noget særligt.
Jeg stod ved Valdés tæt på Abidal.
At se Abidal hæve trofæet efter det, han havde været igennem...
Jeg får stadig gåsehud.
Jeg tror, det var det øjeblik...
...der viste gruppens styrke.
Vi var mere end holdkammerater.
Man siger, Barcelona er mere end en klub.
I det øjeblik passede det.
3. BARCELONAS FILOSOFI
Jeg tror, klubbens historie...
Det er svært at forstå, hvis man ikke kender Cruyff.
Som spiller var han en af de bedste nogensinde.
Jeg så ham ikke spille, men min far roste ham altid til skyerne.
"Messi og så Cruyff."
Da vi var ti år, kom Cruyff til Barcelona.
Vi kopierede hans frisure og måden, han løb og spillede på.
Han startede en revolution i 1973/74.
DEN 4. MAJ 1988
Han kom hertil med et ry for at være en god fodboldspiller.
Han havde en filosofi, som var anderledes.
Han ville hellere tabe med egne idéer end få succes med andres,
og den karisma kan spillere godt lide.
Jeg spillede med ham her i fem år, og da vi overtog holdet,
ville vi spille en anden form for fodbold.
Og det sendte chokbølger rundt omkring i verden.
Alle spillede med en 4-4-2 formation.
Men vi spillede med tre forsvarere, fire midtbanespillere og tre angribere.
Folk sagde: "De har kun tre forsvarere!"
Det var 3-4-3. De sagde: "Det er vanvid. Vi taber stort!"
Men Johan ville hellere vinde 6-5 end 1-0.
Jeg var heldig, for jeg var seks, syv eller otte år,
da jeg så Champions League første gang.
Vi var et godt hold, som spillede godt, men vi vandt aldrig noget vigtigt.
Den mentalitet ændrede han,
og så begyndte vi at vinde titler.
I 1992 vinder Johan Cruyff og Barcelona Champions League
for første gang i klubbens historie.
Cruyff er den mest betydningsfulde person i FC Barcelonas historie.
Vores spillestil er det vigtigste, og derefter kommer spillerne.
Men det, der gør klubben anderledes,
er, at Barcelona har sin helt egen spillestil.
Det hele startede for længe siden, da Cruyff var klubbens træner.
Siden da har vi altid spillet på den samme måde.
Vi holder vores pladser
og afleverer i trekanter.
Mister vi bolden, presser vi
og bliver tæt sammen, så vi kan generobre bolden og beholde den.
Med tiden har jeg indset, at det skyldes Cruyff, at jeg som 21-årig
følte det naturligt at spille mere op ad banen uden for straffesparksfeltet.
Man indser, at vi alle sammen, jeg, Xavi, Iniesta...
...med tiden har taget Johans filosofi til os.
Det er en enorm... ære og stolthed at se, at de stadig spiller sådan,
og at min far får æren.
Jeg tror, det er en proces, der startede i 1970'erne med Laureano Ruiz.
BARCELONAS CHEFSTRATEG
Det så jeg her som spiller.
Jeg var træner, da næste ændring kom. Johan Cruyff blev træner her.
Han ændrede mentaliteten. Han gjorde os til vindere og gav os selvtillid
til at tage bolden og være kreative og more os.
Den tredje store ændring var Pep, som udviklede det yderligere.
Cruyff ankom med en masse nye idéer.
TIDLIGERE UNGDOMSTRÆNER
Hans store fordel var, at spillerne
kendte hans stil, fra da jeg trænede dem.
Jeg opfandt El Rondo.
Den ideelle Rondo er fire mod to.
Man skal bevæge sig konstant og finde et hul.
Spilleren med bolden skal kunne aflevere den mod højre
en anden mod venstre og en tredje mod midten.
Jeg kalder det "aflevering henad vejen". I en kamp bliver det
en sideaflevering i fødderne eller igennem modstanderens forsvar.
Så det er en meget vigtig, taktisk øvelse.
Barcelona træner i at spille på lidt plads.
Bliver bolden ikke ved dine fødder, er den væk under træningen.
Så når de spiller på en stor bane, spiller de, som var der kun lidt plads.
Afleverer du, har spilleren, der dækker dig, ikke tid til at fange dig.
Når han når dig, er det for sent.
Sådan tager man kontrollen over kampen.
Bolden skydes mod dig fra alle retninger,
og lyset viser dig, hvor du skal sparke den hen.
Tændes lyset derovre, skal jeg stå det rette sted.
Stå på venstre fod, skyd med højre. Færrest mulige berøringer på midtbanen.
Du bliver opdækket og presset, så kig op og find en løsning.
Det lærte jeg som 11-årig.
For jeg havde fantastiske trænere som Joan Vilà og Albert Benaiges.
Min søn spiller på ungdomsholdet, og som forælder ser man også,
hvad de lærer.
Det handler ikke kun om spillestil og succes,
men om, hvordan Barcelona-spillere opfører sig.
Hvordan de lever og respekterer, hvad det betyder.
Velopdragne børn med sunde værdier...
TIDL. LEDER AF FODBOLDSKOLEN
...gør det hele lettere.
Bare se på det hold, vi har i øjeblikket.
De er noget særligt.
Vi var heldige at have en generation af spillere, som kom fra La Masia.
Xavi, Iniesta, Piqué, Puyol, Valdés, Pedro, Leo, Busquets.
De fik alle succes på på holdet.
Vis mig et hold, bortset fra Ajax, som dominerede fodboldverdenen
med det antal ungdomsspillere fra skolen på førsteholdet.
Der er en grund til, at ungdomsspillerne falder bedst til på førsteholdet.
Det er ikke et tilfælde. Det er ikke, fordi de bruger specielle maskiner,
ingen andre har.
Det skyldes deres opdragelse.
Deres fodbold-værdier.
Hvad er essensen i vores fodbold? Resultatet eller måden, vi spiller på?
Det er måden, vi spiller på, og er man god, kommer resultaterne.
Vi kom for at spille fodbold. Folk så, at vi var anderledes og havde talent.
Vi fik lov at udvikle os fra juniorholdet til førsteholdet.
Det er en anden forståelse af fodbold,
som giver dig en større chance for at få succes.
Da jeg kom til Barcelona, spurgte pressen mig,
hvilken spiller der havde overrasket mig mest, og jeg sagde Andrés Iniesta.
Det overraskede dem.
For de ville have mig til at sige Messi eller Ronaldinho.
Men den spiller, der får det svære til at se let ud, er Andrés.
Jeg ville have Andrés og Xavi...
...på mit hold, så længe de spillede foldbold.
Barcelonas spillestil er anderledes end alle andre holds.
I Barcelona skal man spille på en helt bestemt måde.
Du kan ikke bare sparke bolden væk.
Forsvarerne skal have kontrol over bolden og lave de rigtige afleveringer.
Det er svært.
I Premier League eller i Real Madrid sparkes bolden væk, og det er fint nok.
I Barcelona er det ikke nok. Du skal gøre meget mere.
Det er en helt unik filosofi.
Og det er derfor, det er så svært for nye spillere
at tage spillestilen til sig.
Det ser måske let ud, men det er noget, vi har trænet i årevis.
De fleste af os har spillet sådan, siden vi var børn.
Det er ikke let at spille for Barcelona.
Mange spillere er her i lang tid.
De er uddannet her og spiller på førsteholdet som garvede spillere.
Det var svært at starte her, fordi der er dele af spillet,
man ikke har lært.
Der er spillere... Jeg kunne nævne navne, men det må jeg ikke...
Men de er verdensklasse-spillere, som var helt fortabte.
Panikslagne.
Det var spillestilen, jeg skulle lære.
Bliv i rækken, så du er sikker på, at Andrés er fri.
Løb i baggrunden
velvidende at otte ud af ti gange får du ikke bolden.
Men løber du ikke, får Andrés ikke bolden.
Mit første træk, når Abidal får bolden og får kontrol over den,
er at bede om bolden.
Hver gang. Det er en finte.
Nu får Andrés bolden, og Sam løber hen mod ham,
så Andrés kan spille ham.
Andrés kan spille mig, når jeg ikke er offside.
Eller også dribler Andrés bare uden om dig.
En stopper, en løber, og ham med bolden løber hen mod dig.
Når du indser, hvad der sker, er det allerede for sent.
Nogle endte med at forstå det, som Thierry Henry og Abidal,
som kæmpede i starten.
Men andre talentfulde spillere lærte det aldrig.
Det glippede for mig.
Jeg brændte virkelig for at komme til at spille.
Af og til var det...
Jeg ville bare vise, hvad jeg kan, lige fra starten.
Og af og til blev det en ulempe.
Det er svært at spille venstre back for Barcelona.
Begår du et par fejl, har du fansene på nakken,
og så kommer du under pres.
Men Chygrynskiys kvaliteter passede perfekt til Barcelona.
Det er svært at vende stemningen på lægterne. Især i Barcelona.
Det var vist Xavi, der sagde: "Det er et helt specielt sted."
"Jeg har spillet her i mange år, men spiller jeg en eller to dårlige kampe,
kan de mennesker knuse mig."
Først troede jeg, det var en spøg, men så opdagede jeg...
...at det var det ikke.
Selv om jeg er uddannet her, har jeg oplevet ting, som var over grænsen.
I 2003 var jeg "Barcelonas kræftknude".
I 2014 var jeg "gammel og uduelig." Det går op og ned.
Barcelona er verdens sværeste klub at spille for. Uden tvivl.
Og er man helt ny, må det være dobbelt så svært.
Jeg kunne mærke, at jeg måtte lære fodboldsproget.
At skabe plads og forsvare.
Alt det, spillerne allerede kunne.
Vi spillede mod Osasuna,
og de var ikke gode til at forsvare det område.
Spilleren der passede ikke ind.
Så Chygrynskiy spillede, for han havde en god venstrefod.
Han venstre fod var helt fantastisk.
Vi skulle hele tiden spille til venstre back,
som spillede på tværs til Xavi.
Xavi blev i den zone.
Det var udvejen.
Men det sjove var, at Chygrynskiy to gange skød en lang bold til Zlatan.
Og Zlatan stod så alene foran målmanden.
Han røg ud i halvlegen.
Han fulgte ikke planen.
Sådan studerede han holdet, og sådan bad han os om at spille.
Guardiolas og også min fars taktik er at bygge op bagfra.
Boldbesiddelse.
Boldens fart er vigtigere end benenes.
Spil attraktivt fodbold, så fansene er glade.
Der er så mange ligheder.
Spiller man for Barcelona, især under Guardiola,
lærer man virkelig at spille, som de spiller i Barcelona.
Der er 11 spillere, ikke kun angribere og midtbanespillere.
Alle 11 spillere skal skabe en chance i fællesskab.
Det, vi forsøger at gøre, er at give bolden til angriberne
med en god aflevering, så de er alene med målmanden.
Men sparker man en lang bold,
er det svært at få kontrol over den, og angriberen kan ikke udføre sit job.
Bolden skal fra forsvarerne op til angriberne.
Pep tog chancer over hele banen.
Jeg synes, han indførte to gode ting som vores træner.
At presse, når vi mister bolden og at starte spillet hos backen.
Jeg husker min første snak med Guardiola som træner
på hans kontor på Camp Nou.
Han havde et taktikbræt med to magneter.
En på hver side af målet uden for straffesparksfeltet.
"Ved du, hvem de to spillere er?"
Jeg sagde nej.
"Det er center-backs."
Jeg fattede ikke en lyd. Det lød kinesisk.
Og så sagde han: "Når du har bolden, vil jeg have, at de står her."
Jeg tænkte: "Han er skør."
Og så sagde han: "Du afleverer til dem, og så bygger vi spillet op derfra."
Jeg syntes stadig, at han var tosset.
Men det er jeg også, så vi var på bølgelængde.
Jeg sagde, at forsvarerne skulle være modige og ville have bolden.
Og Pep sagde: "Bare rolig, det er mit job."
"Det sørger jeg for, at de vil." Og sådan startede det.
Både Pep og Tito arbejdede videre med den filosofi.
De sagde, at vi bare skulle tage det roligt,
for begik vi en fejl, tog de ansvaret.
Vi skulle bare spille fra backen,
for sådan skulle der spilles fodbold i Barcelona.
Han viste os, hvordan spillet skulle starte hos backen.
På den måde ville vi score, så hvorfor stoppe, hvis jeg begik en fejl?
Vi vidste begge, at det var risikabelt.
Men han sagde: "Pyt med, om du begår fejl, bare fortsæt med at spille sådan."
TRE MINUTTER SENERE
DEN 10. DECEMBER 2011 SANTIAGO BERNABÉU
BARCELONA KOMMER BAGUD, MEN VINDER 3-1
Vi mener, at det handler om andet end at vinde.
Beskeden er ikke: "Bare vind." Det er et resultat af vores spil.
Filosofien er vigtigst.
Man har succes, når folk bare vil se en spille. Ikke vinde.
Taler man om Barcelona, er det måden, de spiller på.
Det smukke spil.
Man går hjem og siger: "Du skulle se det andet mål."
"Og de vandt i øvrigt."
4. AT SKABE MESSI
Der hang et skilt på døren ind til trænernes rum, hvorpå der stod:
"Hvis I tilbyder os en ungdomsspiller, der er lavere end 1,80 meter,
så gå igen."
Det var Cruyff, der ændrede det, da han blev træner.
Han mente, at talent var vigtigt, men spillerens højde var ligegyldig.
Han bedømte spillere på kvalitet.
Er han god eller ej? Uanset højden.
Se på Jordi Alba, Xavi, Messi og Iniesta.
Oven på hinanden har de næsten almindelig højde. De er bittesmå.
Små spillere har en fordel frem for store spillere.
De kan starte, stoppe og vende hurtigere.
De bedste spillere er små.
Messi har givet mange unge, der drømmer om fodbold, et nyt håb.
Det handler ikke om højde. Der er mange andre faktorer.
Intelligens.
Er hjernen hurtigere end bolden...
...dominerer man.
En af mine venner arbejdede på fodboldakademiet,
da Messi var 14-15 år.
Jeg spurgte tit, om der var nogen, der skilte sig ud.
Hvem ville komme på førsteholdet?
Han sagde: "Der er en fra Argentina."
"Jeg har aldrig før set en med hans talent."
Da Messi begyndte at træne med os som 16-årig... så vi straks hans talent.
DEN 1. MAJ 2005 BARCELONA 2-0 ALBACETE
MESSI SCORER SIT FØRSTE MÅL SOM 17-ÅRIG
Jeg havde et stort netværk af talentspejdere i Sydamerika.
FODBOLDAGENT
En af dem fortalte mig, at der var en dreng i Rosario.
Han var kun 12 år, men han var helt enestående.
Nu investerer klubberne i unge drenge, det gjorde man ikke dengang.
Det var svært, men Charly Rexach hjalp, og vi besluttede at få ham herover.
Ingen turde satse på mig.
Det var risikabelt at hyre en så ung dreng fra udlandet
og hente ham til Barcelona.
Det var Charly Rexach, der arrangerede det.
Han kom og så mig spille og sagde, at Barcelona var interesseret.
Det kom i stand takket være ham og de trænere, der ville have mig.
Men det er mest Charlys fortjeneste, at jeg skrev kontrakt med Barcelona.
Det var en ære at få Messi til klubben.
Min andel i Messis ankomst var, at jeg blev ved med at plage ham.
Gik man til bestyrelsen dengang og sagde, at vi skulle hyre en 12-årig,
var deres første reaktion: "Vi tales ved om otte år."
"Det skal være nu."
"Han er god, og en dag bliver han fantastisk."
Det var min succes. Jeg insisterede.
For allerede dengang var det tydeligt, at Messi var noget helt særligt.
Jeg sagde til Rexach, at jeg ville have noget på skrift.
Forældrene havde været her en måned, men der var ingen officiel aftale.
Vi var i Pompeia Tennisklub,
og der lå servietter på bordet, så Rexach tog en og skrev:
"Jeg, Carles Rexach, bekræfter, at Leo Messi kan spille for FC Barcelona".
Og så skrev vi under. Servietten ligger stadig i banken,
for den er sart, så vi skal passe på den.
Med min signatur på servietten ville jeg vise familien,
at jeg ville have ham til FC Barcelona.
Jeg tror, at Barcelona og Messi... Det var skæbnen. Det måtte være sådan.
Han kom til den bedste klub.
Det var svært i starten.
Jeg var meget ung, og alt var nyt for mig.
Jeg havde forladt mine venner, familien og mit land.
Det var hårdt i starten, men det lykkedes mig at falde til.
Vi vidste, at et fænomen kom, men Gamper-turneringen beviste det.
Det var den første aften af mange,
hvor 99.000 heldige mennesker på Camp Nou simpelthen hyldede en,
der var mere spændende og opløftende, end nogen de havde set før.
Jeg var der den aften, og jeg fik kuldegysninger.
Dagen var speciel,
og jeg elskede hvert eneste minut.
Det var Gamper-turneringen,
og jeg var med i startopstillingen.
Det var et stort øjeblik for mig, for efter kampen
ændredes alting.
Det var der, det hele begyndte.
Jeg husker, at jeg fortalte Patrick Vieira før den kamp,
at han skulle være forsigtig, for han stod over for en ung dreng,
som ville skrive historie.
En dag ville det virke, som om alle spillere før Messi, også mig,
dyrkede en anden sport.
Det var utroligt, hvad han præsterede over for Vieira fra Juventus.
Han sejlede forbi store stærke spillere og gjorde, hvad der passede ham.
Capello spurgte, om han måtte låne ham.
Capello er klog.
I starten vidste jeg intet om ham.
Kun at han hed Messi og skulle spille.
Han var bare en dreng,
men da kampen startede, begyndte han at lave de mest utrolige ting.
Rijkaard var Barcelonas træner dengang.
Det var Gamper-turneringen, en venskabskamp.
Dommeren var ikke streng, og vi måtte gå omkring, så jeg gik over til Rijkaard
og spurgte ham, om de ville låne Messi ud til Juventus.
Dengang måtte man kun have få udenlandske spillere,
og jeg sagde: "Du har allerede tre. Der er ikke plads til ham."
Men Rijkaard sagde, at de var ved at finde en løsning.
Og Messi ville meget snart være fast mand på holdet.
Det er bare... hvordan skal man beskrive det?
Alle vidste bare, at han ville blive den bedste i verden.
Der var ingen tvivl.
DEN 10. MARTS 2007 BARCELONA 3-3 REAL MADRID
MESSI SCORER SIT FØRSTE HATTRICK
Jeg vidste, han kunne score, og Guardiola lod ham spille falsk nier.
Så ved siden af Eto'o
havde han større frihed til at angribe.
Den taktiske ændring var en stor fordel for ham.
Det er meget svært at vælge Leos bedste mål.
Det, han scorede mod Getafe, er et af dem.
Når man ser, hvad han laver hver dag, er det svært at vælge et mål.
Det var glimt af Maradona mod England.
Og der vidste jeg,
at jeg havde været vidne til noget utroligt.
Det er et af hans flotte mål, måske det flotteste, men ser man alle hans mål,
har han nok scoret 50 andre magen til. Det gør ham til noget særligt.
En af mine favoritter er det mål, han scorede mod Arsenal.
Det var som at se en spille PlayStation.
Han lobber den over Almunia i sidste sekund og scorer.
Jeg elsker den evne. Andre spillere havde sparket den lige i nettet,
men han havde tålmodighed til at lobbe bolden først og så afslutte.
Det bedste mål, jeg har set, var mod Málaga.
Det stred mod al logik.
Han tager en diagonal bold ned med brystet.
Løber i fuld fart.
Den første spiller er væk, anden spiller er lige bag ham.
Tager han et skridt mere, får den spiller bolden.
Stopper du bolden med venstre fod...
...hvordan rører du så bolden i luften med det ben,
så han ikke får den?
Så faldt han næsten. Men han smadrede den op i venstre hjørne.
Hvem gør det?
Selv når Messi bare træner, vil han vinde.
Han bliver irriteret, hvis han ikke får bolden, og gal, hvis han bliver fældet.
Det siger meget om en mester som ham.
Hvis træneren ikke sagde, der var frispark under træningen,
gik han hen og sagde: "Var der ikke frispark?"
Så tog han bolden, løb forbi alle og scorede.
Nu får du bolden og løber, han løber efter, tager bolden og scorer.
Men så bliver han normal igen, slapper af, og så er man bagud 3-1.
Som spiller er han anderledes end alle andre. Han er talentfuld og tjener godt.
Men når man møder ham, opfører han sig slet ikke som en stjerne.
Jeg har kendt ham i 10-12 år, og han er ikke den mest udadvendte.
TIDLIGERE UDSTYRSCHEF
Han er en almindelig og beskeden fyr.
Han er meget stille, men når hans fødder taler, er han enestående.
Han er en vinder.
Han vil altid være den bedste på banen.
Derfor blev han den bedste fodboldspiller nogensinde.
Jeg var så heldig at spille mod Pelé... og mod Cruyff.
Jeg så Maradona spille. De har alle gjort en forskel for sporten.
Nu er der ingen som ham.
Han gør ting, der ikke falder andre ind.
Han gør det umulige.
Han bevæger sig hurtigere end alle andre.
Det er, som om bolden er limet til hans fødder. Han viser dig den,
og lige når du tror, du kan få den, er det for sent.
Det er svært at tale om Leo, og sætte ord på ham.
Han er af en anden verden.
Jeg holdt øje med ham for at se, hvad han ville gøre.
For med ham på banen vinder man hver gang.
Når han tager bolden, sker der noget.
Han kan starte angrebet og også afslutte det.
De fleste kan kun den ene ting.
Han er anderledes.
Han er bedre med højre og venstre fod og hovedet til at forsvare og angribe.
Han er hurtigere.
Bedre til at drible og aflevere.
Målmand?
Vi har ikke sat ham på mål endnu... Men pas på, hvis han også prøver det.
5. DEN LOKALE HELT
Cruyffs betydning som spiller og som træner for Barcelona er enorm.
Men Joan Laportas loyalitet mod ham gjorde ham til et valgemne.
Og da han blev præsident, indledte han en storhedstid
ved at give Cruyff GPS'en til fodbold-filosofi
og udvælgelsen af de rette spillere.
Det er de tre ting: Dygtig spiller, dygtig træner og den allerbedste lærer,
der har gjort Cruyff til den vigtigste mand i professionel fodbolds historie.
Jeg mener, Cruyffs bidrag var afgørende.
TIDLIGERE VICEPRÆSIDENT
Det var ikke et traditionelt kontorjob.
Men vi vidste, at han bidrog med idéer og støtte.
Han rådgav os i alle vores beslutninger.
Johan skabte og udviklede en spillestil.
Og Rijkaard bidrog med sin personlighed, gode idéer og erfaring.
DEN 23. JUNI 2003 RIJKAARD UDNÆVNES TIL TRÆNER
Folk husker Peps tid som træner, fordi det var en succesfuld periode.
Men jeg glemmer aldrig Franks tid i klubben. Det var fem år med succes.
I Madrids Galáctico-æra vandt de alting,
og vi kunne ikke slå dem. Det stoppede med Rijkaard.
For mig personligt var det et meget stolt øjeblik.
SANTIAGO BERNABÉU 19. NOVEMBER 2005 REAL MADRID 0-3 BARCELONA
Barcelona var allerede et stort navn,
men så man i museet, var der kun en sejr i Champions League.
STADE DE FRANCE 17. MAJ 2006
CHAMPIONS LEAGUE-FINALE BARCELONA MOD ARSENAL
Jeg synes ikke, vi fortjente at tabe finalen.
Fra at være bagud 1-0 vinder Barcelona sin anden Europa Cup.
Bortset fra mine børns fødsler var det den største aften i mit liv.
For jeg troede virkelig, at jeg spillede min sidste kamp for Barcelona,
for jeg havde haft et hårdt år.
Det var Franks fortjeneste, at jeg spillede den dag.
Han var som en far for mig.
Og vi endte med at hæve Europa Cup-trofæet sammen.
Efter sejren i Paris
som blev et vendepunkt for klubben, fulgte en dårlig sæson.
De førende spillere var ikke gode anførere for gruppen.
Måske var det for tidligt at få så meget succes.
Vi bevægede os langsomt i den gale retning.
I min anden sæson her var Rijkaard stadig træner.
Jeg tror, det er en af de værste sæsoner i Barcelonas nyere historie
med en 3. plads.
Vi gik tilbage efter sejren i Paris og i Champions League.
Vi holdt op med at konkurrere og havde mistet viljen til at vinde.
Vi fornemmede, at en æra var slut.
Folk krævede forandringer, og jeg var en af dem, de ville af med.
Det var meget hårdt.
Jeg har fået to udvisninger. Den første var en fejl, den anden var på Bernabéu.
DEN 7. MAJ 2008 REAL MADRID 4-1 BARCELONA
RIJKAARDS SIDSTE CLÁSICO
Jeg var gal og magtesløs. De løb i ring omkring os.
Vi tabte 4-1, men vi kunne have tabt 7-1.
Det var en af de værste aftener i min karriere og i Puyols og de andres.
Det var ikke godt nok til det niveau, der kræves her. Heller ikke for klubben.
Og det var ikke godt nok med de spillere.
Noget måtte gøres.
I 2008 var der to kandidater til at overtage Frank Rijkaards trænerjob.
Pep Guardiola og José Mourinho.
Mourinho ender som historiens skurk.
Men i 2008 var han en oplagt kandidat til at tage over fra Frank Rijkaard.
Han er en vinder, og det føltes som et sikkert valg, for han var kendt.
Han havde trænet Chelsea med flere, og så var han ledig.
Processen var lang, for mange foretrak Mourinho.
De sagde, at vi måtte have en træner, som hurtigt skabte resultater.
Da fire eller fem chefer foretrak Mourinho
aftalte vicepræsidenten et møde med ham, og så tog vi af sted.
Dengang spillede han altid 4-3-3 og havde lavet PowerPoint
med nogle spillerpositioner og typiske træk.
Han ville sikkert have været god.
MOURINHO VAR I BARCELONA I FIRE ÅR FRA 1996 TIL 2000
Mourinho hjalp os unge spillere.
Van Gaal sendte ham tit over for at træne Barcelonas andethold.
Han trænede os på U19-holdet en gang om ugen.
Det var den spillestil, som svarede til Barcelonas filosofi.
El Rondo, boldbesiddelse og positionsspil.
Det arbejdede vi på med Mourinho.
Man forstår, at han mente, han burde gøre Barcelona til det bedste hold.
Men i 2008 var Mourinho en helt anden.
Nu var kraft, højde og adræthed vigtigere end teknik.
Da han kom til Chelsea,
ændredes Mourinhos fodbold-filosofi.
Den er meget anderledes end Barcelonas.
Vi ville være tro mod Cruyffs filosofi.
Præsidenten og Johan var nære venner.
Og Laporta havde fuld tillid til Johans meninger.
Johan sagde, at den rette mand trænede ungdomsholdet.
Han skulle bare forfremmes.
Der er mange spillere, eller der var mange spillere,
som kom og besøgte min far i perioder. Det elskede han.
Jeg ved, Pep også elskede det, og de så meget til hinanden.
Men så fik min far, lad os kalde det den skøre idé,
at træneren for B-holdet, som var i 3. række, skulle træne førsteholdet.
Det var en stor satsning.
Jeg spurgte, om Pep var klar.
Txiki Begiristain og Johan, som så ham ofte, sagde ja.
Mourinhos agent ringede og spurgte, om vi ville udnævne ham.
For var vi interesserede, ville de gerne tale med os.
Men jeg sagde: "Vi har valgt Pep Guardiola."
Så fortalte jeg Pep, at han blev træner, hvis sæsonen ikke endte godt.
Vi spiste frokost, og Pep sagde til mig, nærmest for sjov:
"Hyrer du mig, vinder jeg det hele til jer."
Det sagde han.
DEN 5. JUNI 2008 GUARDIOLA ER BARCELONAS TRÆNER
Da jeg hørte, at Guardiola var vores nye træner,
vidste jeg, at alt ville gå godt.
Jeg kendte ham kun som holdkammerat og vidste, at han var perfektionist.
"Det bliver godt."
Det er utroligt, men på grund af EM i 2008
nævnte de spanske medier næsten ikke udnævnelsen, før han blev præsenteret.
Da han sad der, slank, ung med alt sit hår på hovedet
sagde den lokale helt: "Alt ændres nu. Ronaldinho og Deco er ude."
"Eto'o er ude eller vores tredjevalg."
Sådan sagde han: "Nu er det mig, der bestemmer."
Forestil dig Samuels reaktion, da han hørte det.
Det mindede mest af alt om en... eksplosion.
Som den spillertype jeg var, og med alt det, jeg havde givet klubben,
havde det klædt Pep at ringe til mig med nyheden.
Man skal være ærlig, og jeg fik et chok, da jeg hørte det.
Rent taktisk er han verdens bedste. Det har jeg altid sagt.
Han forstår spillet bedre end nogen, men jeg er bedre, fordi jeg er ærlig.
Samuel trænede seriøst. Han trænede, som han spillede.
Alle trænere elskede Eto'o,
men til træning var det alt eller intet med ham, og han skabte ofte problemer.
Jeg husker, at Rijkaard sagde, at vi burde fyre Samuel,
fordi han greb en af assistenterne i nakkeskindet,
fordi han dømte offside under en træning. Men det er godt at være tændt.
Jeg husker træningslejren i St. Andrews.
Vi var nysgerrige. Vi havde solgt Deco og Ronaldinho,
men jeg ville gerne beholde Eto'o, og det fortalte jeg ham.
Han var god før sæsonstart. Han knoklede og løb mere end nogen anden.
I kampene før sæsonstart scorede han flest mål.
Så anførerne talte med Pep... Nu håber jeg ikke, han bliver sur.
De fortalte Pep, at Eto'o ville være til stor hjælp.
Ham, de ville fyre, reddede dem. Alle taler om Messi nu om dage,
men ham, der gjorde en forskel dengang var ikke Ronaldinho. Det var Eto'o.
Når det blev svært, bad alle mig om hjælp.
Vi behøvede ikke en træner.
Guardiola skulle genskabe lysten til at vinde.
Og det opnåede han med sine oplæg.
JULI 2008, ST. ANDREWS SKOTLAND TRÆNINGSLEJR FØR SÆSONSTART
Efter hans første oplæg i St. Andrews...
TIDL. FYSIOTERAPEUT
...vidste jeg, at noget stort ville ske.
Jeg havde aldrig før hørt nogen få et budskab ud sådan.
I det øjeblik vidste alle, at alt ville blive godt.
Pep talte meget til spillerne. Måske er hans mest berømt tale, da han sagde:
"I kan brænde et straffe og lave fejlafleveringer, I er jo mennesker."
"Men jeg tilgiver jer ikke, hvis I ikke yder 100%."
Få mennesker kommunikerer så godt som ham.
Han får spillerne til at tro på det, de skal gøre.
Han overbeviser dig om, at det fungerer. Fra første minut
vidste vi alle sammen, at alt ville ændre sig,
og vi kunne opnå noget stort.
Peps taler var lige, hvad jeg havde brug for.
Han brændte for det.
Jeg elsker udfordringer. Jeg kan godt lide at arbejde for noget vigtigt.
Så da de fortalte mig om ændringerne i Barcelona,
ny træner og nye spillere, besluttede jeg, at jeg ville være der.
Jeg kom til holdet før sæsonstart og talte med Guardiola.
Jeg sagde, at jeg havde fået andre tilbud.
Der gik ti sekunder.
Han havde tre-fire startopstillinger i tankerne, men jeg var med i dem alle.
Jeg sagde til min bror og min agent, at ingen andre tilbud var interessante.
Det gik godt før sæsonstart. Alle var friske, flittige og velforberedte.
Men sæsonen startede ikke godt.
DEN 31. AUGUST 2008 NUMANCIA 1-0 BARCELONA
GUARDIOLA TABER SIN DEBUTKAMP
Jeg så faktisk kampen med min far... herhjemme.
De tabte til Numancia, og jeg sagde: "Han er ikke klar til det her."
Min far syntes, det var den bedste kamp længe. "Det kan du da ikke mene."
De fleste af os, også jeg, så nok kampen og tænkte: "Det her lugter ikke godt."
Min far så aldrig på resultatet efter 90 minutter.
Han så på resultatet efter mange års kampe.
DEN 24. SEPTEMBER 2008 BARCELONA 3-2 REAL BETIS
FØRSTE HJEMMESEJR
Et stort øjeblik for mig
og måske et endnu større øjeblik for holdet og klubben.
Vi havde brug for den sejr.
Var det endt uafgjort, havde spørgsmålstegnene fløjet rundt.
Og da vi fandt melodien og fik den første sejr...
...var vi ustoppelige.
Guardiola lærte os meget og forklarede os, hvorfor vi gjorde, som vi gjorde.
Mange af os forstod hans krav, fordi vi havde været i klubben i mange år.
Men dem fra andre klubber mærkede en stor forandring, da Guardiola tog over.
Han var den træner, der fuldstændig ændrede min holdning.
Da jeg kom her, viste han mig en helt ny måde
at se, spille og tænke fodbold på.
Det mindede mig tit om taktikken for et basketballhold,
når de har bolden og signalerer til hinanden, at de vil prøve noget bestemt.
Sådan var det lidt.
Det var fantastisk. Jeg måtte aldrig sparke lange bolde,
og fra første minut var jeg involveret i taktikken og måtte være koncentreret.
Det betød, at det føltes, som om alle kampene gik lynhurtigt.
Det var godt, for jeg havde været vant til en mere direkte spillestil,
og sommetider tænkte jeg kun på, hvor kedelig kampen var.
Jeg stortrivedes, for Guardiola og jeg havde samme filosofi.
Når jeg tænkte: "Aflever bolden," sagde Guardiola præcis det samme.
Men min fodboldfilosofi er ikke som Abidals eller Henrys
eller Hlebs eller Yaya Tourés.
De mente, de spillede godt, og det havde de også gjort i andre klubber.
Ikke her. Spillet er anderledes.
Hold da op, den var ny. Den må jeg lige tænke over
og lægge stoltheden væk.
Det hold havde mange spillere, som alle er konger i deres land.
At fortælle en spiller, som plejede at gøre noget: "Bliv der og løb for ham."
"Hvad mener du? Jeg kan godt spille fodbold."
Peps måde var anderledes. Han havde en mening om alt.
Abidal og nogle andre kom til mig og sagde: "Han laver om på alting."
Jeg var ikke en 15-årig knægt.
Jeg går ind for gensidig respekt. Ellers respekterer jeg heller ikke dig.
Jeg bad Pep tale ordentligt til mig, og jeg klagede til holdets præsident.
Abi kom fra Lyon, hvor de spillede på en anden måde.
Se på Abidal, da han kom,
og se ham så tre år senere.
Krydser, tager bolden ned og afleverer den.
Før sparkede han den væk.
Han var ikke så koncentreret i sidste tredjedel.
Jeg synes, Pep er et fodbold-geni.
Han kan være lidt for kontrollerende og tjekke hver eneste detalje.
Nogle kan tage det, men andre siger: "Ved du, hvor du kan gøre af det der?"
Jeg var 21, da jeg kom.
Og jeg både elskede det og hadede det her,
for man skulle være fokuseret på fodbold hvert minut af sit liv.
Man skulle gå i seng senest ved midnat,
og man skulle spise sundt. Han ville kontrollere dig fuldstændig.
"Du skal ikke se den tenniskamp, du må ikke sidde i solen."
"Du skal ikke se Formel 1, for vi har en mission."
Han ville vide alt: Hvad vi spiste, hvad vi... alt muligt.
Han var så besat,
at der sommetider opstod skænderier mellem ham og mig.
Gerard er en af mine bedste venner, men sådan skal en træner nok være.
Under træningen skulle vi give 100%, men det har jeg altid gjort.
Det skal man gøre i fodbold.
Han var krævende.
Alle skulle spise frokost i klubben hver dag.
Han bestemte, hvad vi spiste. Han revolutionerede holdets kost.
Men han gav os fri aftenen før en kamp.
Som spiller mente han, at vi var for meget på hotellerne.
I starten virkede det som en underlig beslutning,
for vi var ikke vant til det.
Men jeg synes, det var en af hans bedste beslutninger.
Der, hvor Pep var forud for sin tid...
...var før Champions League-finalen.
På hotellet var familie, børn, hustruer. Min bror var hos mig ved midnat.
Kærester og venner. Vi snakkede, jeg lavede en kop kaffe, og vi hyggede.
På ethvert andet hold:
"Du må ikke dit, du må ikke dat. Du skal koncentrere dig."
Vi var heldige, for Pep var lige stoppet som spiller.
Så han vidste, hvordan livet er for en professionel fodboldspiller.
Til alle træninger og kampe havde vi en fjeder i benene,
for han behandlede os godt.
Hør her, jeg fortæller det tit til mine venner. Når dommeren fløjtede...
...så jeg på uret og tænkte: "Allerede?"
Jeg ville spille videre.
Jeg ville spille videre, for jeg havde det sjovt.
Vi havde en god lærer, og vi var som svampe, der sugede det hele til os.
En god lærer gør ingen forskel,
hvis eleverne ikke kan forstå beskeden.
Det hele smeltede perfekt sammen.
Vi vandt alt, fordi vi var det bedste hold. Men vi havde også heldet med os.
Der var store øjeblikke det år.
At vi vandt Copa del Rey skyldtes et afgørende øjeblik.
Pinto tog et straffespark mod Mallorca.
DEN 4. MARTS 2009 COPA DEL REY-SEMIFINALEN
BARCELONA VINDER 3-1 SAMLET
Vi var bagud 1-0,
og i starten af anden halvleg, blev der dømt straffespark,
og Martín Cáceres fik rødt.
Så jeg besluttede at forsøge at gøre ham, der skulle sparke, nervøs.
"Hvor sætter du bolden?"
Han var tavs, så jeg sagde: "Jeg går til den side."
Og jeg var heldig. Jeg gik den rigtige vej og reddede.
Det gav os virkelig god gejst.
Så kom Leo på banen.
Han fik et frispark, synderen røg ud, og han scorede et flot mål.
I La Liga, havde vi tabt på Bernabéu, havde de indhentet os.
Men vi vandt 6-2 og fik trofæet. Den kamp var afgørende.
De var fire point bag os,
og havde de slået os, havde det været svært at vinde samlet.
Men vi spillede en af de bedste kampe, jeg har set.
SANTIAGO BERNABÉU 2. MAJ 2009
LA LIGA. UGE 34 REAL MADRID MOD BARCELONA
Det var en af vores bedste kampe. Når jeg dør, vil jeg tænke på den aften.
Puyol kyssede anførerbindet, Messi scorede,
og Henry og Piqué.
Fantastisk.
Men jeg måtte selvfølgelig optræde respektfuld.
Det er underligt, for det er otte år siden.
Jeg ser det tit i fjernsynet. Jeg har set det mål 100 gange.
Jeg kan huske det billede, men ikke, hvad jeg følte.
Men det var selvfølgelig en ufattelig følelse, for det var en stor kamp.
6-2-sejren var speciel på grund af vores taktik.
Det var der, idéen med den falske nier opstod.
Pep ringede dagen før kampen og bad mig komme ned på træningsbanen.
Han ville diskutere en ny position. Han havde set video af kampe med Tito,
og han ville prøve noget nyt.
De røde glas er Barcelona, de andre er Real Madrid. Pep ændrede vores system.
Henry skulle spille mellem højre-og midterbacken
Eto'o mellem midter-og venstreback.
Guardiola havde studeret Madrids midterbacks
og bemærket, at de aldrig pressede nieren.
Med den falske nier var vi i overtal på midtbanen, når Messi faldt tilbage.
Vi havde altid en ekstra mand.
Pep sagde, at vi ville være i overtal i hele kampen, og han havde ret.
Vi havde ikke spillet sådan før, så Madrid havde ikke overvejet det.
Deres midterbacks var i vildrede,
så jeg havde god plads, når jeg lod mig falde tilbage.
Så snart forsvarerne stoppede mig, kom Samuel og Henry løbende bagfra.
Sådan var det, da Henry scorede det første mål. Det var flot spillet.
Det virkede på grund af det mål, Leo gav mig. Det var sådan, det gik til.
De vidste ikke, om de skulle gå efter ham,
men jeg kom bagfra, og Sam løb i den anden side, og det virkede.
Det var ikke robot-agtigt, for vi improviserede også.
Robotter ville sige: "Jeg. Står. Her. Nu. Står. Jeg. Der."
Nej, der var plads til kreativitet.
Men 60% af kampens strategi var mejslet i sten, før kampen startede.
De sidste 40% improviserede vi.
Var det ikke for Iniestas mål i Champions League, havde vi været ude.
Et mål i 92. minut.
STAMFORD BRIDGE 6. MAJ 2009
CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALE ANDEN KAMP
CHELSEA MOD BARCELONA
Jeg sad sammen med anføreren, Carles Puyol, som måtte sidde en kamp over.
1-0 til Chelsea.
Puyol sagde til mig: "Bare rolig, vi skal nok score."
Jeg sad og så det og tænkte: "Åh nej, vi taber den her kamp."
Minutterne gik, men jeg turde ikke sige:
"Du tager fejl, makker. Det kommer ikke til at ske."
Jeg vidste, at hvis vi bare kunne holde fast,
for vi var under pres, så kunne vi helt sikkert skabe en sidste chance.
Og så kom lille Andrés og reddede dagen.
BARCELONA KOMMER I FINALEN
Hver gang jeg ser det mål, vækker det så mange følelser.
For det var et så vigtigt øjeblik for min klub.
Jeg bliver aldrig træt af at se det.
Det er øjeblikke som det, der gør, at vi elsker fodbold.
Kun kærlighed slår det.
Det var det allervigtigste mål.
Var vi ikke kommet i finalen, talte vi nok ikke mere om Peps Barcelona.
DET OLYMPISKE STADION I ROM 27. MAJ 2009
CHAMPIONS LEAGUE-FINALE BARCELONA-MANCHESTER UNITED
Jeg ved ikke, hvordan jeg spillede.
TO UGER FØR FINALEN
Eller hvordan Iniesta spillede, men vi havde en mission og ville vinde.
Vi kunne nå at vinde tre titler.
Vi havde lige klaret dramaet på Stamford Bridge i semifinalen.
Da vi vandt Champions League mod Arsenal i Paris, startede jeg ikke inde.
Så jeg ville spille denne gang.
Uanset risikoen og de mulige konsekvenser.
Jeg rådede ham til ikke at sparke lange bolde for at skåne musklen.
ROM 26. MAJ 2009 TRÆNING FØR KAMPEN
Yaya var midterback.
Sylvinho spillede ikke den sæson, men spillede. Puyol var højre back.
Det blev bemærket, at nogle manglede, og to spillede med skader.
Vi vidste, vi ville vinde. Det havde Pep sagt.
Pep er genial.
Han sagde præcis, hvad vi skulle gøre for at vinde.
Jeg håber, han aldrig ændrer sig, for han er spillets fremtid i mine øjne.
Nogle kampe virkede umulige at vinde,
men efter 20 minutter havde vi krammet på dem.
Som kampen mod Manchester United i Rom.
Hvilken træner viser holdet en video
fem minutter før en Champions League-finale? Kun ham.
Vi ved ikke, hvad der skal ske. Vi går ind, der er en skærm.
Pep bad os stille os foran skærmen, og så stod vi bare og ventede.
Pep og Tito havde lavet en flot video med hver og en af os.
Og baggrundsmusikken var fra Gladiator.
Vi så vores rejse mod finalen.
Triste øjeblikke, gode øjeblikke, problemer.
Efter Iniestas mål på Stamford Bridge fik jeg en sms fra Pep.
SKABER AF VIDEOEN
"Hjælp mig til en sejr."
Jeg fik den første feedback aftenen før kampen.
Pep samlede sit tekniske personale og viste dem videoen.
Da jeg så den, vidste jeg, at vi ville vinde Champions League-finalen.
Den gjorde så stort et indtryk. Den gjorde... et enormt indtryk.
Jeg vil næsten sige, at den gjorde for stort et indtryk.
Som motivation var videoen den totale katastrofe.
Uden Víctor i de første minutter...
...havde de scoret.
Pep var meget sentimental.
Jeg gik til omklædningsrummet, men måtte ikke gå ind. "Hvad?"
Pep forberedte noget.
Da vi endelig kom ind, var der ingen tid, og det var så hedt.
Så viste han os en video, som fik os alle til at græde.
Vi gik på banen, Andrea Bocelli sang, og så begyndte vi igen.
Manchester United må have tænkt: "Hvad fejler de?"
Vi var fuldstændig ødelagte.
Han sagde: "Efter kampen skal folk sige, at vi kan spille fodbold."
"God kamp."
BARCELONA 2-0 MANCHESTER UNITED
Barcelona vinder tre titler i Guardiolas første år som træner.
Vi gik ind til kampen i den tro, at vi kunne vinde.
De første måske ti minutter, spillede vi godt.
Jeg headede bolden ned ad midtbanen.
Iniesta samlede den op, løb, og lige pludselig scorede Eto'o.
Fra det øjeblik...
...kunne vi tage en dyb indånding og begynde at spille bolden.
Det tog modet fra dem.
Af og til spiller man mod nogen og kan se på deres blik, at det er slut.
Det var vist Wayne Rooney. Han prøvede at få bolden, men vi holdt på den.
Og man kunne se i hans øjne, at han var slået.
Deres kvaliteter den aften overgik bare vores.
Det var det nederlag, der gjorde mest ondt. Det tog noget tid at komme over.
Vi vidste, at det var stort at vinde tre titler i det første år
med vores spillestil og de spillere, vi havde.
Da Leo scorede til 2-0, vidste vi, trofæet var vores.
Det var præcis, som jeg havde forestillet mig.
Bolden svævede over målmanden og i mål.
Det øjeblik glemmer jeg aldrig.
6. LIVET EFTER PEP
Det var tegn på storhed at starte med at vinde tre titler.
Men spillet nåede sit højdepunkt på Wembley i 2011.
Før da sagde Johan Cruyff, at Guardiola nok burde forlade jobbet
efter tre enormt intense år og ti vundne titler.
Alt har en pris.
En stor del af den pris var, at Pep ikke mere kom godt ud af det med de ansatte.
Joan Laporta var ikke længere klubbens præsident,
og den nye, Sandro Rosell, havde taget over.
I sit sidste år var Guardiola frustreret og udmattet.
Med den udbrændthed, vi så i ham efter fire år
tror jeg, at Guardiola synes, Cruyff havde ret.
Pep var blevet meget anspændt.
Han blev stresset af ting, der ikke rørte ham før.
Vi spillede en kamp på Dallas Cowboys' stadium før sæsonstart.
Og jeg hørte Guardiola tale med Puyol og Piqué.
Det var en ubetydelig venskabskamp,
men Guardiola talte med store bogstaver til dem.
Da jeg så det, sagde jeg til Andrés Iniesta:
"Han stopper nu."
Selv genier begår fejl, og det gjorde Pep bestemt også.
For det føltes, som om han var ligeglad med os.
Vi vidste ikke, hvad der var galt med Pep,
og det skabte en usikkerhed i gruppen.
Pep fornyede normalt sin kontrakt i februar eller marts.
Men februar gik uden noget nyt.
Så gik marts, og vi vidste stadig ingenting.
Jeg prøvede virkelig at forstå, hvad der foregik.
Og vi havde nogle sammenstød over det.
Hvis Pep havde bedt mig springe fra 3. række det år,
havde jeg løbet ned ad trapperne, jeg havde ikke sprunget.
Når man arbejder med samme træner i så lang tid, ændrer forholdet sig.
Det er svært at bevare dynamikken og blive ved med at vinde.
Vi vandt Copa del Rey-finalen i hans sidste kamp,
og det var et perfekt punktum for hans tid hos os.
DEN 25. MAJ 2012 COPA DEL REY-FINALEN
ATHLETIC CLUB 0-3 BARCELONA GUARDIOLAS SIDSTE KAMP
Den dag fik alle det hold at se, som han havde genopbygget.
Efter 30 minutter førte vi 3-0
mod det bedste Athletic Bilbao-hold i mange år.
At slutte med at vinde Copa del Rey på den måde
i hans sidste kamp, burde have været et perfekt farvel.
Men han forlod klubben med en bitter-sød fornemmelse.
Mest fordi han følte sig dårligt behandlet og ikke værdsat.
Det, jeg husker bedst fra den finale, er følelsen af tristhed.
For det var enden på noget fantastisk, så det er logisk at være trist.
Men jeg havde en anden bekymring.
Forsøget på at nedbryde og ødelægge alt det, han havde opnået.
Jeg forstår det ikke. Vi havde jo vundet en masse.
Det er da det, vi skal holde fast i og huske.
Men nej, de var ligeglade med, hvad vi havde opnået.
De fokuserede kun på det negative.
Jeg synes, klubben har et problem.
Klubben er lidt sær på det punkt.
Jeg har lært at været taknemmelig
over for folk, der har gjort en forskel i ens liv.
Efter alt det, Pep havde gjort for klubben,
fik han ikke den anerkendelse, han fortjente.
GUARDIOLA MEDDELER SIT STOP
EFTER NEDERLAGET I CHAMPIONS LEAGUE SEMIFINALEN
Da han meddelte sin afgang på et pressemøde
og straks afslørede, hvem der overtog hans job
foran hele holdet og bestyrelsen...
...var det ikke den rette måde at sige farvel på.
Efter anbefaling fra Andoni Zubizarreta og efter en samtale med bestyrelsen
kan jeg oplyse, at Tito Vilanova er ny træner.
Jeg synes, de skal rejse en statue af Pep på Camp Nou.
I præsidentens boks.
Det synes jeg.
Den bedste måde at mindes Guardiolas Barcelona er at se vores kampe på dvd
fra hans fire sæsoner her som træner.
Han opfandt en ny spillestil. Han havde nogle særlige spillere
og brugte dem rigtigt.
Han fulgte sin læremesters filosofi. Ham, der lærte os alt, Johan Cruyff.
TAK PEP
Det er lidt som med de bedste biler.
Cruyff var den første store model. Mach 1
Pep er Mach 2.
Men jeg tror, at... Xavi bliver lige så god,
når han bliver træner.
Når han vender tilbage som træner, bliver han Mach 3.
Efter min fars mening var han altid den bedste i klassen.
Den intelligente i klassen, den begavede fyr.
Men når alle allerede nu blæser det op, bliver presset for stort.
Men går han sine egne veje med små skridt, som Pep, så er han klar til det.
Det håber jeg, Xavi vil gøre en dag.
Klubbens fremtid skal hvile
i hænderne på en mand med Xavis talent og visioner.
Jeg er ikke i tvivl om, at han vender tilbage som træner en dag.
Han har fortjent at få chancen på grund af den spillertype, han var.
Han bliver en fantastisk træner, for som spiller havde han overblikket på banen.
Fra sidelinjen bliver det endnu bedre.
Han vender tilbage.
Jeg ved ikke, hvor mange år der vil gå.
Og han har den samme fodbold-filosofi som Pep.
Alle holder øje med os, fordi de synes, vi er anderledes, og de har ret.
Men nu har vi et stort ansvar for at sikre os, at vi fortsat udvikler os.
Det eneste, der aldrig har forandret sig
i alle mine år her, er måden, vi spiller fodbold på.
Spillere kommer og går, men filosofien forbliver den samme.
Vi tror på den filosofi,
som forbedres for hvert år og for hver nye træner.
Og vi må håbe, at det varer 200 år, før det begynder at gå skævt.
Men sker det, må vi aldrig overveje at ændre vores spillestil.
Vores enestående filosofi må aldrig ændre sig. Aldrig.
FORTSÆTTES...
Dokumentaren kan ikke slutte uden at du giver os dine minder om de fire år.
Når jeg tænker på den tid, bliver jeg både nostalgisk og glad.
Jeg synes, at i løbet af de fire år
stod alle stjernerne på linje i det perfekte øjeblik.
Den virkelige grund til succesen var de spilleres enorme talent.
Det er deres fortjeneste.
Jeg plejer at bruge golf som eksempel, for trænere er som caddier.
Vi rækker spillerne køllen, men de får bolden op på greenen og i hullet.
Alle spillede deres rolle, og alle kendte deres rolle.
Alle vidste, Messi var den bedste. Ingen tog hans krone.
Både spillerne fra ungdomsholdet og de udenlandske spillede vigtige roller.
Det hele udviklede sig naturligt, uden at jeg sagde:
"Du skal gøre sådan og sådan." Det hele kom af sig selv.
Rollerne i gruppen blev fordelt, og de, der var utilfredse, rejste igen.
Sådan opbyggede vi noget specielt og holdt det kørende i så lang tid.
Vi fremkaldte følelser.
Når man husker titler, er de bare et nummer i rækken og ikke andet.
Men der var mange mennesker, som elskede at se os spille.
Vi husker alle Champions League-finalerne, især den anden.
I cirka 20-25 minutter
fra det 46. minut spillede vi fremragende.
Det illustrerede perfekt, hvordan vi ville have dem til at spille.
Vi var et hold unge trænere, som prøvede at få enestående spillere
til at gøre noget anderledes, og det fungerede i fire år.
Folk bliver trænere af mange forskellige grunde.
Min motivation er taktik. Det var derfor, jeg blev træner.
Jeg vil dissekere kampen og finde løsninger.
Det grundlæggende koncept,
som Johan Cruyff sprøjtede ind i vores blodårer for mange år siden,
var, at gør du det enkle godt, har du 75% chance for at vinde.
Noget af det enkle er at aflevere bolden. Derefter bliver det kompliceret.
Men afleveringen forener gruppen.
Bolden flyttes rundt på banen fra en spiller til en anden.
Alle deltager i taktikken ved at lave den aflevering.
Det var det, vi arbejdede med fra dag et.
Jeg bliver ofte spurgt, om det var det bedste hold nogensinde. Eller et af dem.
Og det spørgsmål har jeg ikke noget svar på.
Det er som en nyudgivet bog. Er den god eller ej?
Eller en ny film, der har premiere. Er den god?
Vi får svaret om 25 år. Hvis folk stadig taler om os til den tid.
Taler vi stadig om en bog efter 25 år, er den god.
Ser vi stadig en film efter 25 år, er den god. Det gælder også vores hold.
Men var vi bedre end Sacchis Milan eller Pelés Brasilien eller Johans Ajax?
Alle har deres egen mening om det.
Og om, hvem de vil forsvare til det sidste.
Jeg siger, at mit hold var enestående, men Johan mener, hans hold var bedst.
Arrigo Sacchi ville sige det samme om sit Milan-hold, og vi har alle ret.
Og husker de os efter 25 år, taler de ikke om vores titler, men om vores spil.
Husker de os, er det, fordi de nød vores spil.
Men det er det store mysterium. Bliver vi husket eller ej?
Tekster: BTI Studios Oversat af: Britt Finnemann